Дилън Томас
Стихотворение през октомври

Превод от английски: Александър Шурбанов, 1992

chitanka.info

Бе мойта тридесета есен към небето.

Събуди ме шумът на близката гора и на пристанището

и на завирения с миди и запопен

със чапли бряг,

зовът на утрото —

молитви на водата, викове на гларуси и врани,

потропване на лодки в кея с проснатите мрежи —

да тръгна сам на път,

и то веднага,

през още спящото градче и вън от него.

Рожденият ми ден започна с водни птици

и птици от крилатите дървета, полетели с името ми

навред над фермите и белите коне

и станах аз

в дъждовна есен,

и тръгнах през големия порой на всички мои дни.

През прилива. И чаплата се гмурна, щом пресякох

граничната черта,

и се събуди

градът, и се затвориха вратите му.

Провлаченият облак беше пълен с пролет

от чучулиги и крайпътният шубрак преливаше

от косове и на октомври слънцето —

тъй лятно

по гърба на хълма —

времето ме глезеше и утринни певци услаждаха

духа ми, докато вървях и се прислушвах

във шибащия дъжд

и онзи вятър

студен в гората тъй далеч под мене.

Блед дъжд върху смаляващото се пристанище,

измокрената морска църквица с размер на охлюв,

проврял рогца в мъглата, крепостта —

жълт бухал,

по градините

на пролетта и лятото цъфтяха сред измислицата

отвъд под облака, препълнен с чучулиги.

Рождения си ден

там бих прекарал,

по времето се промени внезапно.

Сега напусна то честитите простори

и в променената небесна синева на въздуха

отново плисна чудото на лятото

със ябълки

и френско грозде

и на превала аз така добре видях забравените

разходки на едно момче, поело с майка си

през притчи слънчеви

и през легенди

на зеленясали от мъх параклиси,

през преповтаряните приказки на детството,

че неговите сълзи парнаха нечакано страните ми.

Край този лес, река, море едно момче

в замрялото

спокойно лято

на мъртвите прошепна истинската своя радост

на камъните, на дърветата и рибите.

И тази и до днес

звъняща тайна

огласяше сега вода и птици.

Рождения си ден там бих прекарал аз,

но времето се промени и истинската радост на отдавна

умрялото момче възпламна пак под слънцето.

Бе мойта

тридесета

есен към небето в това тъй лятно пладне —

градът под мен облистен в октомврийска кръв.

О, истината на

сърцето мое

дано оглася вечно този хълм в превала на годината.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.